Cestování za tradičními rituály a zvyky okolo zeměkoule nabízí mnoho zážitků. Patří mezi ně zvyky domorodých kmenů v Africe, Asii i Jižní Americe.
Rostlina nebo spíše keř qát neodmyslitelně patří ke každodennímu životu Jemenu. Málokde se ale dočtete, jak qát správně žvýkat, jaká úskalí při tom můžete čekat a jaké má účinky. O tom všem se dočtete v našem „průvodci žvýkáním qátu“.
Náš spolupracovník Petr Muller žijící v Singapuru informuje o přicházejícím „Měsíci duchů“, který oslavují hlavně lidé čínské národnosti.
Hovořit o něčem, jako je „japonská národní povaha“ nebo „typické japonské vlastnosti“ z krátké návštěvy nelze, a to tím spíše, že jsme se pohybovali převážně po městech. Nicméně několik nápadností.
Tradice a svátky tvoří významnou část židovské kultury, a to již od biblických dob. Vycházejí ze Zákona a později byly přesně definovány rabínskou praxí. Místní tradice a zvyky se návštěvníků země příliš netýkají, pokud je oni sami nebudou chtít zkoumat. Neplatí to však pro svátky, které jsou závazné pro celou zemi a mají dopad i na turistický ruch. Pochopitelně je nebudete nuceni slavit, ale veškeré dění se točí kolem nich a nějakým způsobem se to dotkne i vás.
Pudža je každodenní začátek dne pro mnichy v klášteře. Jedná se o společnou, rituální modlitbu. Obvykle se jí však nezúčastňují všichni mniši, ale pouze někteří z nich. Probíhá v nejstarším a nejváženějším chrámu, který se v klášteře nachází. Kdokoli se na pudžu může přijít podívat. Předpokládá se, že turista zachová alespoň ty nejzákladnější společenské konvence: přijde slušně oblečený, posadí se dozadu na určené místo, bude potichu, nebude pobíhat po chrámu, a nebude fotit s bleskem.
Převážně hinduistický Nepál je plný festivalů. Většina svátků se řídí podle nepálského kalendáře, který má dnes o nějakých 57 let více než dnes.
Údolí tisíce barev, zvyků a rozličných kultur. Ti z Vás, kteří někdy slyšeli o Údolí řeky Omo v jižní Etiopii, si jistě vybaví obyvatele původních kmenů s extravagantními účesy nebo s velkými talíři ve rtech či ušních lalocích.
Světlo života Je konec listopadu. Všude po Indii se slaví Divali, svátek světel. Pověst vypráví, že před dávnými a dávnými věky světu vládl král Balu. Byl tak krutý, že i bohům se znelíbil a nejvyšší bůh Ráma se rozhodl jej ze světa zprovodit. Vrátit se smí jen na čtyři bezměsíčné noci a to do domů, kde vládne temnota a zlo. Proto za těchto nocí se ve všech indických domech rožnou olejové lampičky. Je to svátek vítězství světla nad tmou a dobra nad zlem. Rodiny jsou pohromadě, všichni hodují, obdarovávají se a mají se rádi.
Chcete-li poznat kulturu jakékoliv země opravdu do hloubky, staňte se součástí místního tradičního festivalu. Jistě nejdůležitější folklórní událostí v Panamě je Festival de la Mejorana. S koncem září stovky folklorních skupin ze všech koutů země míří do městečka Guararé v provincii Los Santos, přibližně 280 km od hlavního města Panama City, aby zde předvedly ukázky svých tradičních tanců a hudebních vystoupení. Slavnost se koná každý rok v rámci oslav svaté patronky Panny Marie z Mercedesu.
Je masopustní úterý. V Benátkách, Riu nebo na Moravě to asi na fašanku pěkně jede a já se vznáším pár tisíc metrů nad Indickým oceánem, ve sluchátkách Nicka Cavea a naraženou kšiltovkou NUSLE. U šik letušky Air France objednávám ještě poslední dvoudeci výborného syrahu a přemýšlím, jak nejlíp využít ten necelý měsíc, který jsem dostal darem k padesátinám na poznávání Indonésie.