Je půl osmý a rybář a ještě jeho komplic jsou konečně tady i s kanystrama. Vzhůru na rybolov!
Naskakujeme na loď a vyplouváme. Dustin otevírá každýmu plechovku piva a výlet může začít. Kapitán připravuje udice a zavěšuje je po bocích lodi. “To jsou návnady jak na velryby,” směju se na Rodriga, našeho vůdce a uvelebuju se na křesílku. Den jako vymalovanej. Sluníčko se pomalu šplhá nahoru, na obloze ani mráček, vyjíždíme ze zátoky na šiřej oceán. Kapitán přidává rychlost a naše loď jakoby nadsakuje nad vlnama. Mám pocit nekonečnosti.
Jedem už skoro hodinu, pobřeží už není vidět, kolem nás jen voda, moře vody. Rodrigo zpomaluje a ukazuje na tmavší místo na vodní hladině. Fotíme a pozorujeme želvy jak si jen tak plavou. “Úžasný, úžasný!” volá Stefi a vlní svým potetovaným tělem. “Hele, Kápo, můžeš jet támhle,” ukazuje rukou na hejno ptáků kroužících nad hladinou. Měníme směr a míříme k černýmu mraku.
“Delfíni, vidíte – tam! A tady!” slavnostně povykuje Lucil. Jsou jich desítky, ne stovky. Pozorujeme jejich akrobatické výkony. „Plavou s náma, neskutečný!“ křičím radostí na celý kolo. Kapitán zpomaluje a nechává naše plavidlo jen tak se pohupovat na vlnách. Dustin se jen potutelně žulí a dává si další pivo.
Delfíni proplouvají kolem nás, jakoby se chtěli seznámit. A dovádějí a snaží se nám ukázat, jak jim to ve vodě jde a co všechno umí. Ještě nikdy jsem neviděla tolik delfínů pohromadě. „Ještě nějaký úlovek by to chtělo..,“ dívám se na čtyři udice a hlavně na tu svoji. “Dneska už nic nechytneme,” hlásí nám Dustin, máchajíc si ruku ve vodě. “Už je moc teplá,” zkušeně doplňuje předchozí informaci. V duchu se modlím, ať něco chytíme.
Kapitán pomalu obrací naši loď, Dustin nám otevírá cervesu, dávám si nohy nahoru. „Tddd, tddd,“ slyším od zadu. „Zabrala, máme rybu,“ skáče k prutu Dustin. “To je tvoje udice, rychle!” křičí na mě. „To neeee, ta je obrovitánská,“ zůstávám s otevřenou pusou, když ji zahlédnu v dálce, jak sebou hází. „To je mahi mahi. Tu můžeš chytnout, tak maximálně jednou za týden, když máš štěstí,“ směje se kapitán.
Dustin zkušeně přitahuje udici a navíjí. Rodrigo zpomaluje loď, jeho komplic José mi upíná pás, abych mohla zapřít udici a Dustin mi ji předává. Na rukou mi naskakují svaly a asi mi vyskočí i žíly. “Musíš takhle,” názorně mi ukazuje, co přesně mám dělat. “Přitáhnout, namotat, povolit… a znovu,” poučuje mě ještě. “Sakra, ta je pěkně daleko a pořádně sebou mrská,” cedím mezi zubama.
Už skoro necejtím ruce. Dasty mi trochu pomáhá, abych si odpočla. Stefi mi nabízí pivo. Lucil to všecko fotí. Kapitán trochu zrychluje a nechává toho obra unavit. Svaly mám namožený jako ďas a naběhlý jak Pepek námořník. “No tak pojď… poď…,” makám o sto péro a lije ze mě jako z vola. “Už nemůžu,” volám, povolím a mahi mě málem strhne do vln. Dastin zachraňuje mě i udici a pomáhá mi ji udržet. Zápasím dál. “Ještě kousek, ještě kousek,” přiskakuje José s dlouhou kovovou trojzubkou. Zkušeně ji zasekává do obra a s Dastinem ho přehodí na palubu.
Mlátí sebou a švihne Josého ploutví. Ještě že ne bodcem. Ten je dobrejch 30 cenťáků dlouhej. “Óóóóó´,” volám a všechny svaly se mi třesou. Mám nevýslovnou radost. Bezmeznou radost. „Hurá, hurá, hurá,“ překřikujeme se a nemůžeme utišit naše emoce a naše nadšení. Objímáme se navzájem. Tohle bylo opravdu vzrušující a fascinující. „Nemůžu tomu uvěřit,“ opakuje Dustin a poměřuje se s úlovkem:“ je větší než já.“ “Já chytla rybu, co je větší než jááááááá……jéééééé……,” připíjím si cervesou.
“Díky Dastine,” ťukáme si spolu. “Otro…..otro….otro….,” ječí kapitám z můstu a José skáče k další udici. “Další kousek, další kousek…..a můj,” vrhá se Dustin k udici. “To není možný!” utírám si loktem čelo a piju ze dvou plechů. Po dalším asi půlhodinovém zápase máme dva kusance. Kapitán kroutí hlavou: “Měli jste veliký šťestí!” Tryskem frčíme zpátky. Jsme na moři už víc než pět hodin. Na pláži nám ryby čistí, porcují a my si kus doma grilujeme se zeleninou. Pohádka!
nevim jestli je neaka stanovena hranice ktera rozlisuje mezi klasickym turistou a tim kdo se opravnene muze oznacit za cestovatele…ale z meho pohledu, tohle je prezentace holky, ktera si prijela ulovit big fish a selfnout se s tou mrtvolou. ..
Jakkoli mam tiche porozumneni pro turisty, kteri se selfickuji se zapadem slunce na plazi, ze je to roztomily zazitek…ale tohle je ekl turistickej a rikam – z myho pohledu to predstavuje vsechno to negativni co ssebou turismus prinasi.
Manzel byl psychopat…a mela pejska fifinku a ve ctyrech prvni dospele zuby, to kazdy cestovatel potrebuje vedet…
Postrádám jakékoli místopisné údaje k článku.
Já také 🙁
Ta veliká stříbrná ryba s tím bodcem není žádná mahi mahi. Je to mečoun. Mahi mahi-zlot nachový je zlatavá ryba bez ostnu. Tu má paní myslím také na fotce, ale až na jedné z těch dalších. Je to ta menší ze dvou ryb. Podle tohoto textu to vypadá, že ten pěkný mečoun je zlot.
Vím, že tento článek je již starší, ale já jsem ho našla až teď a nedalo mi to. Chtěla jsem se k tomu vyjádřit, aby si někdo nemyslel, že se jedná opravdu o takhle obrovskou mahi mahi.
Tip měsíce: Turecko
Top 10 míst v Istanbulu
Úchvatná krajina Kappadokie: skály tu připomínají obří údy
Zvláštní jezera v turecké střední Anatolii: Nar, Meke, Çıralı obruk
Knižní tipy
Časopis Travel Life píší cestovatelé pro cestovatele, tak CESTUJ!
SOUTĚŽ: Co je nového v JOTA, aneb cestování s knihou
Nové články
Časopis Travel Life píší cestovatelé pro cestovatele, tak CESTUJ!
Bilbao, hrdé město hrdých Basků
Dubaj: Pouštní zázrak na břehu smaragdového moře
Vybavení na cesty
JAK PROJET
Divoký východ Kuby na kole?
EXKLUZIVNÍ ROZHOVOR
S cestovatelkou Manoelou Nagib
FOTOOBRAZ Z CEST
Vytvoř si ten svůj na Tiskařík.cz
PLECHÁČEK S FOTKAMI Z CEST
Vytvoři si svůj smaltovaný plecháček na Tiskařík.cz